Відчуття того, що щось трапиться у мене виникли відразу, коли подивився пресконференцію Реброва за день до гри. Невпевнено агресивний вигляд обличчя, такі ж майже войовничі відповіді на питання (типу «ну чого ви придупились») у мене визвали не лише тривогу, а впевнене відчуття катастрофи. І гадаю не лише в мене.
Знаючи що з семи ігор з албанцями ми лише одну зіграли внічию (в 2005 році на стадіоні Метеор в Дніпрі), а за часів Шевченко спокійно їх громили, то майже всю суботу гнав від себе цю тривогу. Але це трикляте відчуття не відпускало не на мить і ще більше загострилось десь з 10 хвилини гри.
Так, албанці не дарунок, але ж вони й не італійці з німцями, і тим більше - не іспанці з французами. Це команда 66 –го місця в рейтингу ФІФА. Що тут здавалось неясним? Тому й хотілось побачити хоча б половину, та згоден і на четверть, того, що ми всі побачили в двобоях португальців з хорватами і французів з італійцями. Хотілось, дуже хотілось. Та побачили лише незугарний канкан мужиків, які ж до того півночі бились в пологах , а іншу половину розвантажували вагон з цементом.
Ну скажіть мені, чому, коли пропускали другий гол, правий вінгер Асані один - однісінький, як лимонадний ковбой Джо, знаходився в нашій штрафній, а його колега по цьому флангу, старанний Кабаєв, плівся, чіпляючись ногу за ногу, начебто за мить до цього носив разом з Леніним шпали, щоб допомагти Павці Корчагіну будувати ту нині знамениту вузькоколійку. Чому?
Чому впевнений в собі і цікавий всім клубам світу наш опорник Бражко без вагань віддає м’яча супернику, що призвело до відважного сейву Трубіна, кутового і першому голу, коли м’яч відскочив знову ж таки від Володимира до Ісмаїлі, який, мабуть, і в маренні не чекав такого дарунка.
Невпевненість в собі прозирала у наших гравців всю гру. І згадуючи невпевнене обличчя нашого тренера питання звідкіля вона взялась – не виникало. Жодний, жодний гравець не зіграв не то що на межі своїх можливостей, а навіть не зіграв на половину своїх можливостей.
Ну як міг зіграти краще Ярмоленко, що вийшов на заміну, який за 18 хвилин лише 6 раз торкнувся мяча, віддавши п’ять незрозумілих передач, а Ванат, який вийшов на поле забивати - рятувати ситуацію майже одночасно з Ярмоленко, торкнувся м’яча тільки чотири рази, зумівши віддати один пас і тричі втрачав це шкіряне диво.
Після гри Ребров приголомшив, що «…ми грали проти дуже сильного суперника. Албанці грамотно й організовано оборонялися, важко було знайти простір». Друзі, якщо вже і албанці для нас дуже сильний суперник, то який же тоді по якості суперник, наприклад, хоча б Португалія, яку за часів Шевченко ми обігрували? Космічний?
Крім того, в футболі, простір не шукають, а створюють. Цю аксіому повинен знати не тільки тренер дитячих команд, а і тренер збірної команди країни.
У Реброва знову, як звично, за вчорашню ганьбу (а це була саме ганьба - правду нікуди діти) винні гравці. «Я зараз передивився й не розумію, як можна на такому рівні так оборонятися».
Так то воно так, але я не розумію, чому Ребров не розуміє цього, бо він повинен розуміти. І він також повинен розуміти і знати як поставити гру в атаці саме з тими гравцями, яких він же сам вибрав (не підсунули ж йому, як в уціненій комісіонці). Мені здається, що саме тому, що наша команда грала, як грає звично у Реброва, то навіть албанці вже розуміли як гуляти проти неї і як заставити помилятись гравців, які ж до того грають на межі зриву від накачок ССР.
Мені здається, що невміння і небажання Реброва взяти на себе відповідальність за невдачі визивають розбрат в колективі і стійке відчуття невпевненості. Можливо помиляюсь. Можливо винні Бражко, Судаков, Яремчук і всі інші, які не вміють поставити правильно ногу чи підставити голову і зрозуміти, нарешті блискучі ідеї нашого коуча.
Можливо. Але якщо в більшості ігор, які велись під керівництвом нинішнього тренерського штабу, українці забивали голи не після підготовлених позиційних атак, а за рахунок контратак і помилок суперників (наприклад, помилка воротаря албанців, який в інших 100 випадках, удар Коноплі відіб’э з закритими очима), то я б ставив питання в першу чергу до тренера, а не до гравців. Але чомусь не вірю, що наш наставник почне шукати причину невдач в собі. Ну, не вірю я…
З повагою,
Скіф.
Ребров по характеру - не тренер. И это не "кампания по травле", как думают тут некоторые "настоящие".
Тренер - в первую и вторую очередь (одновременно) профессионал и психолог. В зависимости от ситуации что-то из этого становится основным.
Как профессионала лично я его не знаю, не следил, не варился внутри, но вижу, что никакого набора тактик у него нет. Хз, может потому, что играет постоянно одним составом или потому, что уровень игроков не даёт (хотя тренеры клубов зачастую вполне используют качества наших "забугорников").
А вот психолог из Станиславыча - как из кота балерина. Выпирающая непогрешимость и ЧСВ - отвратительный признак. Ну не Лобановский он, и не Сабо. И даже не Павлов он...
Терпеть не могу затрагивать личную жизнь, но даже семейные отношения у С.С. рухнули в своё время именно поэтому.
Агрессия к журналистам, изредка задающим не то, чтобы провокационные, а просто нормальные вопросы, ну невооружённым глазом же! А причины - неуверенность в себе, прикрытая вспыльчивостью и агрессией.
А отсюда и неуверенность игроков. Не был на предматчевых, но более чем уверен, что давая установку на матч, если игрок чего не понял, то до понимания не переспросит. Нарвётся на агрессию.
А о багаже тактик - промолчу. Лично я прекрасно помню "багаж" тактик в его каденцию в Динамо. И с тех пор ничего не изменилось. И не изменится, как не меняется уже около 1,5 лет. Один и тот же футбол с разной долей везения независимо от уровня соперника. Мучение-катание от своих ворот до штрафной соперника и обратно.
Ще б позбутися отих метафор із леніним, павкою корчагіним, лимонадним джо тощо - було би просто супер!
Ребров по характеру - не тренер. И это не "кампания по травле", как думают тут некоторые "настоящие".
Тренер - в первую и вторую очередь (одновременно) профессионал и психолог. В зависимости от ситуации что-то из этого становится основным.
Как профессионала лично я его не знаю, не следил, не варился внутри, но вижу, что никакого набора тактик у него нет. Хз, может потому, что играет постоянно одним составом или потому, что уровень игроков не даёт (хотя тренеры клубов зачастую вполне используют качества наших "забугорников").
А вот психолог из Станиславыча - как из кота балерина. Выпирающая непогрешимость и ЧСВ - отвратительный признак. Ну не Лобановский он, и не Сабо. И даже не Павлов он...
Терпеть не могу затрагивать личную жизнь, но даже семейные отношения у С.С. рухнули в своё время именно поэтому.
Агрессия к журналистам, изредка задающим не то, чтобы провокационные, а просто нормальные вопросы, ну невооружённым глазом же! А причины - неуверенность в себе, прикрытая вспыльчивостью и агрессией.
А отсюда и неуверенность игроков. Не был на предматчевых, но более чем уверен, что давая установку на матч, если игрок чего не понял, то до понимания не переспросит. Нарвётся на агрессию.
А о багаже тактик - промолчу. Лично я прекрасно помню "багаж" тактик в его каденцию в Динамо. И с тех пор ничего не изменилось. И не изменится, как не меняется уже около 1,5 лет. Один и тот же футбол с разной долей везения независимо от уровня соперника. Мучение-катание от своих ворот до штрафной соперника и обратно.
Бражко вообще непонятно, что делал на поле. Но ведь тоже самое можно сказать и про Шапаренко с Судаковым - оба запомнились аж одним разумным действием на каждого за весь матч. А Яремчук что полезного сделал ? Да и Цыганков тоже недалеко от них ушел.
Когда говорите про 1-й гол, то начинать надо с потери мяча Бражко, потом угловой, потом Конопля выносит мяч по центру (это глупость высшего разряда) !!!!, который попадает в Бражко и игрок с которым играл Матвиенко завершает.
2-й гол, Цыганков совсем теряет своего игрока, прессингуя в центре. Его совсем не страхует этот же Бражко и соответственно Конопля остаётся один против двоих, а дальше Забарный между ног, ни Матвиенко, ни Бражко, ни Миколенко не видят игрока на ударной позиции - все побежали во вратарскую, да и Шапаренко далеко отстал и не сильно пытался догнать.
Но даже не эти голы главное - главное то, как мы играли весь 1-й тайм, мы контролировали мяч, а моменты создавали албанцы. У нас не было ни желания, ни фантазии, ни умения сотворить хоть что-то. После 2-го гола появилось немного желания, но умения и фантазии не было.
Это не сборная Украины, это - сборище......
Единственное что меня сегодня радует, что нашу страну олицетворяют не вот эти футболисты. И защищают ее отнюдь не эти футболисты, а настоящие герои. И возглавляет этих героев не такой руководитель, как Ребров.
Во 2м голе Бражко не страховал Цыганкова, а Кабаев не вернулся в оборону на своем фланге. Опять же тактический блекаут.
В принципе согласен с Вами по 2-му голу, не вернулся не только Кабаев, но и Шапаренко, а бьющего должен был держать один из группы (по порядку) Матвиенко, Бражко, Миколенко, Шапаренко - по факту ни один.
Питання де вони грають в топ. У нас була збірна де драли півфіналісти ЛЧ, а не клубів яким до цього як до неба.
ПС лучший бомбардир испанцкого чемпа - это серьезно. Но Реброву надо было его использовать, как в Жироне, для чего нужны быстрые агрессивные фланги. А со стерильным футболом во владение он бесполезен.
Но тем не менее, бегали они здоров будь. И, в отличие от, догоняли убегающего игрока, а не плелись за ним волоча ноги.
А в группе ЛН не заметили чехов со словаками.